“Mert a kiket eleve ismert, eleve el is rendelte, hogy azok az ő Fia ábrázatához hasonlatosak legyenek, hogy ő legyen elsőszülött sok atyafi között. A kiket pedig eleve elrendelt, azokat el is hívta; és a kiket elhívott, azokat meg is igazította; a kiket pedig megigazított, azokat meg is dicsőítette.” Róma 8,29-30

Ezt az Igét olvasva a legtöbb embernek önkéntelenül is a predestináció jut eszébe. Az a kínos eleve elrendelés tan, amellyel kapcsolatban olyan sok félreértés és probléma él ma is a lelkekben. Pál apostol az ember üdvösségre jutásának az útját írja le ezekkel a szavakkal: eleve ismerés, eleve elrendelés, elhívás, megigazítás, megdicsőítés. Tehát tulajdonképpen egy hosszú útszakaszról van itt szó, amelyik az örökkévalóságban, az Isten gondolatában kezdődik, hogy Isten már eleve ismeri az övéit, sőt már eleve el is rendelte őket az üdvösségre. Aztán folytatódik az időben azzal, hogy életüknek egy pontján megszólítja őket, elhívja önmagával való életközösségre. Majd a Jézusban való hitük által igaz emberekké nyilvánítja, vagyis megigazítja őket. És végződik megint az örökkévalóságban azzal, hogy üdvözíti, megdicsőíti őket. Minden hívő embernek ez az útja. Neked is, nekem is. Már most a feltűnő az egészben az, hogy az apostol ennek az útnak egyes állomásait mind múlt időben mondja el, így: “Akiket eleve ismert, azokat eleve el is rendelte, akiket elrendelt, azokat el is hívta, akiket elhívott, azokat meg is igazította, és akiket megigazított, azokat meg is dicsőítette.” Pedig, ha ezt magadra, vagy magamra, tehát egy most élő emberre akarnánk vonatkoztatni, akkor így kellene mondanunk: “akiket eleve ismert, azt el is rendelte - tehát múlt időben -, akit eleve elrendelt, azt el is hívja és meg is igazítja - tehát jelen időben -, és akit elhívott, megigazított, azt meg is fogja majd dicsőíteni - tehát jövő időben. Mert az Isten által való megismertetésünk és elrendeltetésünk az örökkévalóságban történt. Megelőzi a mi lstent, megismerő hitünket. Elhívásunk és megigazulásunk most van folyamatban, amikor halljuk a hozzánk érkező isteni szót, az evangéliumot. Megdicsőíttetésünk pedig még majd csak a halálunk után válik aktuálissá. De Pál mindezt úgy mondja el, mintha már az egész meg is történt volna, tehát múlt időben! Vagyis Pál ezt az egész hosszú folyamatot mintegy Isten szemszögéből nézi. Istennek az idő feletti örökkévalóságából, abból az időtlenségből, amelyik a mi emberi múltunkat, jelenünket, jövendőnket egyszerre látja, és együtt tartja a kezében. Istennél nincs olyan, hogy eleve, meg utólag, tegnap, meg holnap, évezredekkel ezelőtt, meg évezredekkel ezután. Ez csak a mi földi, emberi életünkben van. Így csak mi osztjuk szakaszokra azt a valamit, amit időnek nevezünk. Csak mi érzékeljük úgy a létünket, mint ami egy haladó folyamatban, időben, egymás után múló percekben, órákban, években játszódik le. A mi emberi életünk van beleágyazva egy olyan időfolyamatba, amelyiknek van kezdete és van vége. Hogy hol van a kezdete és hol van a vége - más kérdés, de van! Ez a mi dimenziónk, az embereké, itt, ebben az Isten által valamikor teremtett világban. Ám Isten más dimenzióban él. Egy olyan idő fölötti dimenzióban, amire mi csak azt tudjuk mondani, hogy “örökkévalóság”. De ezt az örökkévalóságot se úgy képzeljük el, mint egy, a végtelenbe meghosszabbított időt (örökkévalóság - idő - örökkévalóság), hanem valahogy úgy, hogy Isten örökkévalósága körülveszi, hordozza, hatásaival át- meg átjárja az egész időfolyamatot. Isten örökkévalóságában nincsenek egymás után telő percek, órák, évmilliók. Nincs eleve meg utólag. Ha a mi idői fogalmaink szerint akarnám kifejezni: az örökkévalóság egy örök pillanat, egy állandósult most. És ehhez az örök most-hoz éppen olyan “közel” van az, az idő is, amelyben az első ember a földön megjelent, mint az, az idő, amiben mi élünk most ebben a percben, vagy mint amiben a dédunokáink fognak majd élni az eljövendő évszázadokban. A zsoltáríró mondja ezt roppant plasztikus egyszerűséggel, amikor így fohászkodik: “Életem ideje kezedben van Uram!” Együtt, egyszerre van kezében a múltam, jelenem, jövendőm! Az egész, számunkra roppant hosszú időt egyszerre tartja a kezében. Ezért mondja el Pál az üdvösségre vezető elég hosszú utat a megismertetésünktől a megdicsőíttetésünkig egy időben: múlt időben. Viszont, ha Istennél nincsen eleve, meg utólag, miért mondja mégis Pál, hogy akiket Isten eleve ismert, azokat eleve el is rendelte? (Kétszer is: eleve.) Azért, mert Isten örökkévalóságának dimenziói kifejezésére egyszerűen nincsenek szavaink. Kénytelenek vagyunk erről is idői fogalmakkal, a mi dimenzióinknak megfelelő szavakkal beszélni. Eleve elrendel, predestinál Isten valakit? Igen, de ne úgy képzeljük el, hogy minden időknek előtte, hanem a múltat, jelent, jövőt kezében tartó örökkévalóságában ismer bennünket és rendel el. Tehát, ha azt mondom, hogy Isten eleve ismert és eleve elrendelt bennünket, akkor ez az eleve éppen úgy benne van az Isten örökkévalóságában, mint az a pillanat, amelyben én meghallom az Isten elhívó szavát, és mint az a pillanat, amelyben majd előttem is föltárul az Ő mennyei dicsősége. Egy közismert példa a Bibliából talán jobban megvilágítja az egész gondolatmenetet. Ismerjük Zákeus történetét (ld. Lk 19,1-10). Ott kuporog egy eperfügefán, körülötte sűrű tömeg, s egyszer csak megáll előtte Jézus. Rátekint és megszólítja: “Zákeus, gyere rögtön le, mert nékem ma a te házadnál kell maradnom!” Zákeusnak pár perccel ezelőtt még fogalma sem volt arról, hogy egy perc múlva Jézus hívni fogja. De Istennél nincsen egy perccel azelőtt és egy perccel azután, vagy akár ezer évvel azelőtt és ezer évvel azután. Tehát Jézus - mondjuk: Isten - az örökkévalóságából, öröktől fogva ismerte Zákeust. Abból az örökkévalóságból, ami a világ teremtése előtt is ugyanaz az örökkévalóság volt, mint most vagy ezer év múlva lesz. Nem Zákeus kereste Jézust, hanem Jézus találta meg Zákeust. Nem Zákeus választotta magának urául Jézust, hanem Jézus választotta ki és rendelte el Zákeust az üdvösségre. Jézusnak ez az ismerete, gondolata, szeretete megelőzte Zákeus döntését, ugyanakkor lehetővé is tette Zákeus számára a döntést. Azt, hogy ő is Jézus követőjévé váljék. Gyakorlatilag ez a predestináció! Mi csak úgy tudjuk kifejezni, hogy Isten eleve ismert és eleve elrendelt a magával való közösségre, az üdvösségre, de ez lényegében véve azt a fölismerést jelenti, hogy: megelőzött az Isten! Az Ő üdvözítő szeretete megelőzte az én Ő mellette való döntésemet. Megelőzte! Mennyivel előzte meg? Öt perccel? Tíz évvel? Évmilliókkal? Nem! Az egész örökkévalósággal! Amit Ő az Ő örök “most”-jában elgondolt és elrendelt felőlem, az realizálódik az én “most”-omban. Most, amikor meghallom az Ő elhívó szavát, most, amikor elfogadom a Jézus igazságát, és majd akkor, amikor részesülök az Ő örök dicsőségében. A predestinációt nem megérteni kell, mint egy minden részletében jól záró logikus tantételt, hanem megélni kell, mint egy boldog igazságot! Fölismerni és megélni azt, hogy végeredményében minden az Isten örök kegyelmére vezethető vissza. Az Ő kegyelme az, hogy éppen engem szólított meg, éppen nekem mondta el, hogy megbocsát, szeret, üdvözíteni akar. Sőt, még az is az Ő kegyelme, hogy az Ő hívását meghallhattam, szeretetét elfogadhatom és viszonozhatom, hogy Őt követni akarom. Az is az Ő kegyelme, hogy hihetek Benne. Egyedül az Ő kegyelme az, hogy egyáltalán az Ő kegyelmét elfogadhatom! Ő az, aki engem is, téged is eleve ismert, eleve elrendelt, elhívott, megigazított, és éppen azért számíthatok olyan bizonyosan elkezdett üdvözítő munkájának befejezésére is, hogy szinte már múlt időben mondhatom azt is, ami pedig még hátra van: meg is dicsőített! A predestinációval kapcsolatban azt ismerd föl és azon ujjongj, hogy lám nem a te erkölcsi, vagy vallásos erőfeszítéseden és nem is a te akaraterődön múlott, hogy hazataláltál Isten atyai szeretetébe, hanem azon a hívó hangon, azon a hazavezető kézen, amelyik az örökkévalóságból Jézusban feléd is kinyúlt és megragadott! Íme, megvalósult az életedben egy örök isteni akarat, egy örökkévalóságbeli szeretet-határozat. Szívére ölelt az Isten! Éppen azt a nagy örömet és nagy biztatást jelenti a predestináció, hogy Isten nem a saját magunk kiválósága, vagy bármilyen értéke szerint, hanem egyedül a Jézusban adott kegyelme szerint néz bennünket! Az, hogy Pál így mondja: “Akiket eleve ismert és elrendelt.” nem azt jelenti, hogy vannak olyanok is, pechesek, akiket viszont nem ismert eleve és nem rendelt el eleve az üdvösségre. Ez már emberi spekuláció és logika. Senki ne féljen attól, hogy kimarad a predestinációból! Ez a kijelentés éppen azt akarja megmutatni, hogy milyen mélyen gyökerezik a mi üdvösségünk! Az Isten örök gondolatában! Tehát ne isteni önkényt lássunk benne, mondván: ha már így eleve el van rendelve felőlem az üdvösség dolga, akkor úgyse tehetek se érte, se ellene semmit! Sokkal inkább, mindig Istennek azt a végtelen szeretetét lássuk benne, amelyik éppen a megtérésre és a hitre ösztönöz! Ha így áll a dolog, hogy “akiket eleve ismert, azokat eleve el is rendelte, akiket elrendelt, azokat el is hívta, akiket elhívott, azokat meg is igazította, és akiket megigazított, azokat meg is dicsőítette,” akkor te, "Zákeus", szállj le a fáról és fogadd be a házadba, meg a szívedbe Jézust! Mire vársz még? Jézus már eldöntötte, hogy Ő ma nálad akar megszállni, eldöntötte az “örökkévalóságban” és tudtodra adta azt “időben.” Most tehát rajtad a sor! Menj vele! Légy az Övé! Mert íme, Ő a tied akar lenni! Tehát a predestináció helyes értelmezése éppen nem tesz bizonytalanná, hogy: jaj, vajon énfelőlem hogyan határozott az Isten? Hanem éppen abban a bizonyosságban akar megerősíteni, hogy minden érdemtelenségem ellenére is úgy szeret az Isten, hogy bátran haladhatok tovább előre az üdvösség felé vezető úton. Nézzétek, az egész további szakaszban - szinte, mint himnusz szárnyalásával - azon ujjong az apostol, hogy nincs a világnak az a hatalma, kísértése, mélysége vagy magassága, ami ki tudná szakítani őt az Isten szeretetéből! Biztosan és győzelmesen halad az élete a végső, dicsőséges kiteljesedése felé! Amit Pál itt elmond, nem egy szép elmélet, hanem sok szenvedés és küzdelem tűzpróbájában megedződött, boldog tapasztalat! A predestinációt nem megérteni kell, hanem így kell, mert így lehet megtapasztalni és megélni! Az egészből e pillanatban rád csak az tartozik belőle, hogy íme, téged is hív! Most te vagy az a "Zákeus", akihez hangzik az örökkévalóságból az elhívó szó: “Ma nékem tenálad kell maradnom.” Fogadd be hát Őt abban a boldog bizonyosságban, hogy téged is örök életre rendelt el és hívott el magának a kegyelmes Isten! Ámen 

1970. január 10. Dr. Joó Sándor